Емилио Прадос
Песен

Превод от испански: Александър Муратов, Атанас Далчев, 1978

chitanka.info

Аз не завиждам на живота,

че да живея, тъй ми тегне,

нито сърцето ми сияе,

нито словата ми се движат,

нито съм пламък и прашинка,

нито дърво, нито тревица.

Клепачите ми с кърви плачат,

прозорци с лоша участ,

очите ми реки разливат

и като плачове ме дирят,

без да намерят във плътта ми

пръстата, която ги затопля.

Сега са устните ми сухи:

без светлина да ги нахрани,

без думи да ги освежават,

без сънища да ги припомнят,

шуртейки като глухи вопли,

безмълвна сянка на смъртта ми.

Подобно дрехи, вече празни,

увиснал ми е силуета

на слепоочията на човека

и тоз човек не е забрава,

ни форма на века сегашен,

ни ябълка на бъднината,

ни памет да си го представя.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.